Din urmă în Persons Unknown:
Nu știu cine sunteți voi... Hai, omule! Nu mă lăsa așa!
Restul oaspeților organizează un linșaj.
- O să murim! - Nu te opri!
- Janet... o știam? - Foarte bine...
Chiar faci asta pentru Megan sau încă îți iubești fosta soție?
Nu! Joe! Calea de ieșire, e calea de mijloc.
Te trimit în oraș.
- Asta-i ciudat! - Foarte ciudat!
- Ce-i locul ăsta? - Orășel tipic, S.U.A.
În mijlocul pustiului? În America de Sud?
Shanghai Palace?
E oare posibil?
Hei!
E cineva acasă?
- Janet! - Deci, îți amintești de mine!
- Da. - Dar de restul?
Din păcate, da.
- Eu... - Nu trebuie să vorbim despre asta.
- Dar va trebui la un moment dat. - Dar nu acum.
- Uite... ești în pericol, Janet. - Da, păi, încep să mă obișnuiesc cu asta.
Ceva nu a mers bine și v-am pus pe toți în pericol.
- În ce sens? - Nu știu exact.
Dar vor... vor lua măsuri... măsuri serioase.
- Joe, așteaptă! - Trebuie să-i avertizăm pe ceilalți.
- Nu, Joe! - Ce mai faci, Joe?
- Voi, toți, trebuie să mă ascultați! - Nu, de fapt, chiar nu trebuie.
Ceea ce trebuie să faci, e să fii tu foarte atent la noi.
Nu-i timp de asta. Sunteți, cu toții, în pericol.
Joe, îmi pare rău să spun asta, dar acest obicei devine foarte, foarte plictisitor.
- Ascultă-l și gata... - Janet, momentul pentru...
Bună dimineața, doamnelor și domnilor! Cum vă place cazarea?
Tu cine dracu' ești?
Liam Ulrich, noul administrator al hotelului, la dispoziția dvs.
Dacă mă scuzați, am fost instruit de către conducere să încui scara către acoperiș...
Responsabilități și chestii d-astea...
Mă bucur să te văd din nou, Joseph! A trecut ceva timp.
- Îl știi? - Da...
- Dar credeam că-i mort! - Mort? De ce?
Pentru că eu l-am ucis.
PERSONS UNKNOWN - sezonul 1, ep. 10
=ROSub-VTeamEN=
=ROVEN-SubTeam=
- Mă tem că am ceva vești proaste. - De-abia aștept să aud asta...
Datorită evenimentelor recente, și mă îndoiesc că trebuie să vi le reamintesc...
conducerea găsește că este necesar să facă unele modificări în oraș și în jurul lui.
- Modificări? - Ce înseamnă asta, mai exact?
- Mă tem că nu am libertatea să vă spun. - Chiar așa?
- Inunzi orașul, Liam? - Inunzi orașul? Asta nu sună prea bine.
Vezi ce-ai făcut, Joseph? Ai indus o stare de panică inutilă prietenului tău.
Vă asigur că nu trebuie să vă îngrijorați. Absolut deloc.
Așa cum spuneam, datorită acestei mentenanțe necesare...
veți fi restricționați la acest etaj pentru o scurtă perioadă de timp.
Și mă tem că scuturile de securitate vor fi puse în funcțiune.
Asta pentru siguranța voastră, desigur.
Ca un simbol al recunoașterii neplăcerii care vă este cauzată...
conducerea a dispus plasarea unui cadou formal în fiecare dintre camerele voastre.
Serviciile hoteliere vor fi disponibile 24 de ore pe zi. Veți găsi meniul pe noptieră.
Dacă vă mai pot fi de ajutor, sunt sigur că nu veți ezita să mă chemați.
- De unde îl știi pe tipuil ăsta, Joe? - Și de ce credeai că e mort?
Fiindcă l-am împușcat în piept de trei ori. I-am făcut chiar și ultima împărtășanie.
- Împărtășanie? Asta înseamnă că erai... - Preot. Da.
- Iezuit, chiar. - Asta explică multe.
Nu și de ce l-ai împușcat... părinte Joe.
Același scenariu ca și la Janet. Am avut un răvaș, ca voi toți.
Spunea: "ucide-ți vecinul și vei fi liber".
Spre deosebire de Janet, eu mi-am împușcat mortal vecinul.
Deci, ai picat testul.
Nu există succes sau eșec aici, doar rezultate.
Credeam că ați înțeles deja cu toții asta, până acum.
Sunt o grămadă de chestii pe care nu le înțelegem aici, Joe.
Sunt o grămadă de chestii pe care nu le înțelegem în ceea ce te privește.
Când ai spus că vor inunda orașul, la ce te-ai referit?
Lucrurile scapă de sub control, ei simt că scenariul a fost corupt... elimină ciclul.
Păi, cum? Ne trimit, pur și simplu, înapoi la viețile noastre? Ne șterg memoriile?
- Nu... ei nu fac asta... - Ce, atunci?
Ne elimină pe noi.
Mă tem că da.
Ce dracu' fac ăștia? Ce dracu' facem noi?
Îți amintești ce a spus Angela? Orașul e programul.
Angela era nebună.
Saci de cadavre.
Anton.
"Șeful clasei..."
"Ancheta Comisiei pentru Valori Mobiliare..."
"acuzații de corupție..."
"Suspectul principal e președintele Charles Morse."
"Dispariția lui misterioasă coincide cu multiple acuzații de delapidare."
"Continuare în pagina 14."
Pagina 14?
Unde-i pagina 14?
Nu se poate...
N-o să-ți vină să crezi! Brutele astea mi-au dat doar o pagină din ziar.
Doar o pagină!
Asta e, de departe, cea mai groznică totură pe care a trebuit s-o îndur.
Idioții...
- Ce-ai găsit acolo? - Nimic, bine? Lasă-mă-n pace!
- Nu-i treaba ta. - E minge de fotbal?
- Da. - Ți-au dat o minge de fotbal?
- Da. - Păi, e de tot râsul.
Da...
Știi... când eram mic, copiii îmi ziceau "untură".
Da?
Nu făceam altceva decât să mă uit la televizor și să mănânc.
Părinții mei nu știau ce să mai facă.
Apoi, de ziua mea, la 13 ani, tata a anunțat că joc fotbal.
- Fotbal... - Poți să crezi?
Partea cea mai dură a fost antrenorul Trump. Tipul a făcut din viața mea un iad.
Alergare... flotări... de două ori pe zi, în arșița din august.
Vreau să zic, câteodată, credeam că voi muri.
- Dar n-ai murit. - În liceau am jucat în apărare.
Ciocneam capete pe baricade...
Așa că, în ultimul an, jucăm în campionat...
Mai erau cam 45 de secunde rămase din joc.
A treia linie la 7. Fundașul cere o manevră de ocolire dublă.
Totul merge șnur... până când extrema greșește.
Mingea se sare prin aer, direct în brațele mele...
Toată lumea se repede la mine, se agață de mine...
Dar reușesc să ajung la linia de fund și aud o troznitură.
Genunchiul meu era terminat.
Dar nici măcar nu mi-a păsat. Nici măcar n-am simțit.
La vestiar, echipa m-a premiat cu mingea meciului.
Billy "Untură" Blackham a primit mingea meciului.
O, frate, credeam c-am pierdut-o.
Acum iat-o... alături de necrologul antrenorului Trump.
Asta-i o poveste minunată.
Da, ei bine, asta era... a fost cu mult timp în urmă.
Până la urmă, poate că nu ești chiar gaura de la covrig, Bill.
Dra Winston.
Mă gândeam că ai putea fi interesat să-ți recapeți Biblia.
- Să-mi reamintească cine eram? - Să-ți reamintească cine ești!
- Trebuie să fii surprins să mă vezi. - De fapt, mă... bucur să te văd.
- Mă bucur să te văd în viață. - Pe bune? Vezi tu, asta mă surprinde.
- Cred că te-au trimis să mă ții în frâu. - Nu e totul legat de tine, Joseph.
- Sunt aici pentru Janet Cooper. - Janet?
Directorul a manifestat un interes deosebit în ceea ce o privește.
Se pare că nu mai ești preferatul ei.
N-am cerut niciodată asta. N-am cerut niciodată nimic din toate astea.
Și, totuși, ești aici.
Ca să fie clar, am fost însărcinat să o ghidez pe Janet în acest proces.
- Trebuie ca tu să nu intervii. - Mai vedem noi...
Dacă intervii, nu voi ezita să-ți pun un glonț fix între ochi, Joseph...
nici măcar pentru o nanosecundă.
Nu mai sunt cel care eram când am fost nivelul unu amândoi.
Nici eu nu mai sunt, Liam... nici pe departe.
- Deci, ești preot? - Nu mai sunt... nu.
Încerc pe cât pot, dar nu par să reușesc să te înțeleg, Joe.
- Crede-mă, nici mie nu mi-e ușor. - Deci, cum ai ajuns aici, până la urmă?
M-au luat, ca și pe tine.
S-a întâmplat exact când dădeam comuniunea, dacă poți crede asta.
Dar mi... mi-am pierdut harul de mult timp. N-am putut respecta jurământul.
Eram... eram gata să mă duc...
- Deci, jurământul... te referi la celibat? - Celibat... e amuzant...
Întotdeauna am crezut că-i partea cea mai grea. Nu, supunerea.
Mă pot raporta la asta. Deci, ești celibatar?
- Da. - Oau!
A... adică... niciodată sex?
Nu, de foarte multă vreme... nu.
Joe, nu sunt nici măcar sigură cum ar trebui să interpretez...
Scuzați întreruperea... serviciul la cameră.
- N-am comandat niciun serviciu în cameră. - Mi-am luat libertatea, Joseph...
amintindu-mi cât de mult iubeai bucătăria țării tale adoptive, San Nicasio...
Carnitas!
Exact așa cum dulcica, micuța vânzătoare obișnuia să facă.
Cum o chema? Gabriella?
- Mă scuzați! - Janet!
- Dumnezeule, Joe!
Poți spune adevărul măcar în vreo privință?
- Nenorocitule! - Încercam să-ți fiu de ajutor, Joseph.
- Ce dracu' mai fac acum? - Nu-i bine...
- Sunt peste tot. - Știu.
- Ce ironie mai e și asta... - Ce?
Am crescut într-un orășel exact ca ăsta... Pemberton, Montana.
Nu te-am luat niciodată drept o fată de la țară.
Asta-i din cauză c-am făcut tot ce-am putut să o exorcizez din mine.
Iar acum, se pare că voi muri într-un orășel exact ca acela în care m-am născut.
Ascultă-mă! N-am să te las să mori aici.
Mi-am petrecut toată viața băgându-mă în belele.
Cumva, de voie, de nevoie, m-am descurcat să ies din ele.
Uită-te la mine!
Vom ieși din asta... în viață! Bine?
- Bună seara, dle Blackham! - Salut!
- O, frate! - Friptură cu os, cartofi la cuptor.
- Sper că nu-i prea nefăcută. - Cu cât e mai în sânge, cu atât mai bine.
Cu plăcere!
O, și, apropo, merci pentru ă... amintirile plăcute...
Știi, cu mingea de fotbal și necrologul antrenorului. A fost minunat!
Din articol, reiese că antrenorul Trump i-a inspirat pe mulți.
Ei bine, pe mine cu siguranță. O, frate!
Poftă bună, dle!
O, ă... asta nu-i, ă... ceva ca și masa condamnatului, nu-i așa?
Nimic de felul acesta.
Conducerea a văzut un potențial deosebit la dumneata, dle Blackham.
Tot așa cum a văzut și antrenorul Trump.
Bine, păi... dacă zici tu.
Dar știi, adică...
O, Doamne!
Asta-i cea mai bună friptură cu os pe care-am mâncat-o vreodată.
Voi transmite bucătarului. Va fi cât se poate de încântat.
- O, încă ceva! - Da, dle.
Charlie Morse? Nu și-a primit ziarul complet.
N-am avut cunoștință...
Păi, dacă, știi, ai vreo posibilitate să vezi dacă-l poți găsi, știu că ar aprecia.
Mă ocup imediat! Și vă mulțumesc pentru că mi-ați atras atenția.
Pentru nimic.
Intră!
- Prin amabilitatea conducerii... - E o eșarfă frumoasă, Moira.
- Chiar așa? Îți place? - Foarte mult.
E interesant că au știut că o eșarfă ca asta ar însemna așa mult pentru mine.
- Am primit și eu ceva de la ei. - Ce?
Mama mea obișnuia să mă "educe" cu ea aproape în fiecare zi.
"E pentru binele tău", zicea ea.
"O să scot diavolul din tine", mai zicea.
Ultima dată când a scos-o aveam 14 ani.
I-am smuls-o din mână și-am început să o tratez la fel...
știi... de atâtea ori încât n-am putut ține cont.
Am dispărut alergând cu ea.
Am aruncat-o în râu. Nu m-am mai întors niciodată acasă.
- Ați sunat, dră? - Da.
Vreau ca tu și șefii tăi să știți că această cățea nu e de vânzare.
Conducerea a crezut, doar, că vei aprecia să afli cât de bine îi este lui Anton.
- Da... că nu-i cu mine? - Ba din contră.
Lui Anton îi merge bine pentru că este fiul tău.
Știi, acolo, în inima ta, că ceea ce spun e adevărat... Teresa.
- Cum mi-ai zis? - Teresa. Teresa Randolph, prenumele tău.
Nu-ți face griji, dră Randolph, secretul tău e în siguranță cu mine.
Ceilalți nu trebuie să știe că Erika era colega ta de celulă.
Doar... oprește-te în clipa asta, dacă... dacă știi ce-i bine pentru tine.
Gândește-te!
Doar cu câteva săptămâni în urmă, zăceai pe o masă, primind o injecție letală.
Erai moartă. Iar acum ești în viață.
- Dar nu în liberatate! - Dar în viață!
O viață se sfârșește, o alta începe.
Mii de scuze, dle Morse.
Dl Blackham mi-a atras atenția că nu ați primit restul ziarului.
Da... Da, e corect.
- Blackham ți-a atras atenția? - Da, dle.
A fost foarte insistent să primiți și restul.
Foarte bine.
Este vorba despre acest articol... care mă acuză de delapidare.
Sunt sigur că e doar o neînțelegere mizerabilă.
O, păi, și-au ascuțit lamele pe pielea mea o perioadă mare de timp.
Deoarece compania era la origine a tatălui lui Charlotte?
- M-am însurat cu ea fiindcă o iubeam. - Desigur.
Și mi-am pus fundul la bătaie pentru ăla bătrân din prima zi...
sâmbete, duminici, vacanțe... I-am crescut afacerea de patru ori.
Suntem pe piețe pe care acei nenorociți ursuzi nici măcar nu visau.
- Unde-i mulțumirea? - Da! Exact.
Mă scuzi...
Da, da, da, da...
"O sursă din cadrul Comisiei pentru Valori Mobiliare a arătat săptămâna trecută..."
"lichidarea... confirmată noaptea trecută..."
"După o investigație completă... anchetatorii CVM..."
"nu au reușit să-l lege pe Charles Morse... în niciun fel de delapidare."
Sunt nevinovat!
Anchetatorii au căutat fiecare document, fiecare act, fiecare mesaj...
fiecare transfer bancar pe care l-au putut găsi.
Pe care l-au putut găsi?
Programele de criptare cresc în complexitate cu fiecare zi care trece.
Ați fi uimit ce-ar putea să instaleze în 6,3 ore un talentat consultant de securitate.
Mulțumesc.
Vă rog să mă anunțați dacă vă mai pot fi de folos în vreun fel.
Da... o să sun, da.
Ai putea, to rog, să-i mulțumești dlui Blackham din partea mea?
Desigur, dle. Noapte bună!
Ce cauți aici?
Conducerii îi place s-o numească îmbunătățite de imagine.
Servicii deosebite... pentru oaspeții noștri deosebiți.
- De ce? - Nu e pe placul dvs?
Nu! Nu e. De fapt...
Vă rog, opriți-vă!
După cum vezi, Janet, conducerea e cu ochii pe tine de ceva vreme.
Întotdeauna au crezut în tine, chiar și când nici tu nu credeai în tine însăți.
- Mai doriți ceva? - Nu.
- Eu... eu... nu. - Foarte bine, dră.
Suntem gata să începem.
Toți participanții au fost sedați și am unitatea Alfa în așteptare.
Foarte bine.
Vreau să fie se poate de clar, Liam, că totul trebuie făcut cât de repede posibil.
Desigur. Totul va fi gata până dimineață.
Mi-aș fi dorit să existe o altă cale. Urăsc când trebuie luate măsuri extreme ca asta.
Înțeleg, dnă Director. Va fi rapid... și fără durere.
Ocupă-te, atunci!
- Mark, nu. - Îmi pare rău Kat, trebuie!
La naiba!
- Doamne! - Da.
E bărbat, ă... cam 40 de ani.
Asta-i o femeie... spre 30 de ani.
Nu, nu-i ă... nu-i Janet.
Dac-ai fi avut idee măcar de planurile stocate pentru tine, Janet Cooper.
Dac-ai...
E o altă femeie, cam la 40 de ani.
Mark, uită-te la asta!
- Mâna dreaptă, aici... - Unde-i degetul mare?
A fost tăiat.
Și degetul lui lipsește.
O, Doamne!
Ah! Nu!
Nu!
Dă-i drumul!
- Stefano! Cum ai ajuns aici? - Am urmărit jeep-urile negre.
- Dar cum ai ajuns la San Nicasio? - V-am urmărit pe voi.
Hei, suntem aici din același motiv. Să aflăm adevărul.
- Victoria nu-i aici. - Da, păi... nici Janet.
Acele cadavre cu degete secerate... un spectacol îngrozitor.
Da, apropo de degete...
- De ce colecționează degete? - Nu ei, eu colecționez.
- Le-ai tăiat degetele? - Da.
O, haide!
Cum altfel ar putea aceste cadavre să fie perfect identificate de către autorități...
la o mie de mile de aici?
- Genial. - Merci. Mă străduiasc.
- Intră! - Hei, Charlie!
- Salut, Bill! - Bună!
- Hei, ai aruncat vreo privire afară? - O, da! E o dimineață minunată.
Știu. De fapt, chiar am fost afară... un fel de alergare ușoară...
Credeam c-ar fi înțelept să-ncerc să scap de ceva din asta, poate-mi intru în formă.
- Pare un fel de prostie, nu? - Nu, nu, chiar deloc.
De fapt, s-ar putea să te însoțesc mâine dimineață.
Pe bune? Așa... cu piciorul tău?
Asta-i ciudat, Bill. De când m-am trezit mă simt de 10 ori mai bine. Nu știu de ce.
Știi ceva? Și eu m-am trezit de dimineață simțindu-mă al naibii de bine.
- Imaginează-ți asta! - Mă însoțești la micul dejun?
- Mi-ar face plăcere. - Perfect!
Mi-ar face o deosebită plăcere.
Ea unde e?
Presupun că vrei să spui Janet?
Liam... unde e? Ce-ai făcut cu ea?
Nu încetezi niciodată să mă amuzi, Joseph. Întotdeauna făcând pe eroul integru.
Întotdeauna eșuând lamentabil. Exact ca și cu Gabriella, micuța ta carnitas.
Uite, n-am timp pentru rahatul tău! Unde e Janet?
Cred că s-a dus jos la micul dejun, alături de ceilalți.
Cred că o să iau una dintre chestiile astea.
- Iei tot homarul? - La naiba, da.
E vreo șansă să putem vorbi?
Nu sunt sigură că mai avem ce să vorbim, Janet.
Îmi pare rău că te-am lovit. N-am vrut asta.
- Pe bune? Mie așa mi-a părut. - A fost un accident.
Nu, adevăratul accident a fost să-l alegi pe Joe în locul nostru, al tuturor.
Da. Încep să înțeleg ce greșeală a fost asta. Deci, pot să stau jos?
Da, Cred că ar fi în regulă.
- Deci, ești în regulă? - Sunt bine, Joe.
Sunt în mijlocul conversației cu Erika.
- Vro... vroiam să mă asigur... - Vrei un pont, Joe?
- Nu vrea să vorbească cu tine. - Ce ți-a spus Ulrich?
Nu mi-a spus nimic. E vorba de ce nu mi-ai spus tu.
Și aș putea să scriu o carte groasă de o jumătate de metru cu ce nu mi-ai spus.
Amin.
- Am încercat să-ți... - Oprește-te, bine?
Îmi doresc, în continuare, să am încredere în tine, dar nu pot să uit cine ești.
- Cine? Cine sunt? - Ești unul dintre ei!
Și, indiferent cât încerci, te-au prins totdeauna.
Ne-au prins pe toți, Janet... pe fiecare dintre noi.
Vorbește în numele tău, Joe.
Și, dacă nu te superi, eu și Erika am vrea să ne luăm micul dejun în liniște.
Să mergem!
Ușa!
Hai, hai, hai, hai!
Eșarfa asta a aparținut mamei mele. De obicei, o purta duminica la biserică.
Toată lumea îmi spunea ce bine arăta. Era frumoasă... mama.
Tata era preotul bisericii și zicea că era cea mai frumoasă femeie din Ohio.
Și părea așa mândru când spunea asta. Asta era important pentru el, chestii din astea.
Întotdeauna mi-am dorit să simtă asta și pentru mine.
Așa că...
când a început să vină în camera mea noaptea...
la început eram doar recunoscătoare pentru atenția acordată.
Într-o noapte...
am văzut-o pe mama privind din dreptul ușii.
N-a făcut nimic.
Doar a stat acolo.
I-am strangulat pe amândoi în somn.
Am făcut asta...
Am folosit eșarfa asta.
Exact eșarfa asta.
Acum, mi-a apărut în cameră.
Și cureaua mamei tale... De ce?
Ce încearcă ei să ne spună?
Nu trebuie să mai fugim, Moira...
de trecut... de noi înșine...
de ceea ce urmeză.
Poate...
- Încetinește! Mașina mea e chiar în față. - Sunt chiar în fundul nostru!
Kat, du astea la autorități!
Stai!
Stai! Acum!
Mâinile sus! Mâinile sus!
Salut, băieți! Care-i problema?
- Mă scuzi, Janet! - Da, dle Ulrich?
E un telefon pentru tine.
- E o glumă? - Nicidecum.
Ești binevenită să folosești telefonul nostru dacă dorești.
- Sau preferi să preiei din cameră? - Aici e în regulă!
Voi fi în birou... Dacă vei mai avea nevoie de ceva.
- Alo? - Janet?
- Mamă? - Doamne, ești în viață!
- Unde ești? - Nu știu. Am fost răpită.
- A... ar trebui să sun la poliție, la FBI? - Da, da, ambele!
E Megan cu tine? Știi cumva dacă e bine?
Da, e bine. E în siguranță și e bine.
Dar tu? Te-au rănit, puiule? Te-au rănit?
Nu... sunt bine.
Scumpul meu pui dulce e în viață! Sunt atât de fericită!
O, ești?
Mi-e dor de tine așa de mult!
Chiar și înainte să dispari mi-era dor de tine.
Am făcut niște lucruri oribile... pe care nu le meritai.
Îmi pare atât de rău!
Credeam că te-am pierdut pentru totdeauna, puiule.
Te iubesc, Janet! Te iubesc atât de mult!
- Mamă? - Janet?
Și eu te iubesc.
A fost apelul pe măsura așteptărilor?
A mers un pic prea bine... Probabil nici măcar nu era mama.
Te asigur că această conversație a fost absolut autentică.
Ce, după atâția ani, mama admite brusc toate greșelile și-mi spune că mă iubește?
De ce ar face asta?
Probabil pentru că, acum, ești o persoană diferită pentru ea.
Deci, ai ascultat conversația?
Păi, mă tem că sunt instruit de către conducere să monitorizez...
toate comunicațiile oaspeților. Dar trebuie să-ți spun, am fost impresionat.
- Impresionat? - Da.
Acea fetiță din dulap, ținându-și strâns păpușa, așteptând să fie salvată...
a căzut, în sfârșit, la pace cu sine însăși și cu mama sa.
De ce crezi că s-a întâmplat asta?
Nu știu.
Mă scuzi că spun asta... dar cred că știi.
Dacă îți mai pot fi de vreun ajutor, te rog nu ezita să-mi răspunzi.
Sunt întotdeauna la dispoziția ta, Janet.
Întotdeauna.
Povestește-mi Liam!
Totul pare să se desfășoare conform protocolului.
- Chiar așa? - Da, așa cred. Da, cu siguranță!
- Te-a prins. - Nu.
Te rog, dragă. Fac asta de prea multă vreme.
Vă asigur, dnă Director, că sunt tot atât de obiectiv în cazul Janet Cooper...
pe cât sunt cu toți oaspeții.
Și cu Joe Tucker?
Nu-i nevoie să fac nimic în acestă privință.
Joseph e la fel de autodistructiv ca întotdeauna.
Cam trist, în fapt.
Îți pot reaminti că el este o componentă la fel de importantă ca orice alt participant?
Cinstit, am obosit să-ți amintesc să excluzi sentimentele personale din proceduri.
Vă asigur, singurul meu obiectiv este să văd acest ciclu încheiat și cu rezultat pozitiv.
Pentru toți particpanții!
Atunci, te las să te ocupi, Liam!
=ROSub-VTeamEN= =subtitrari-team.ro=
=ROVEN-SubTeam= rov_en@yahoo.com